Færøsk samtidskunst

Denne anmeldelse, skrevet af Torben Sangild, blev bragt i Politiken 23/5-09. Skal citeres med tydelig kildeangivelse af dette.

''Færøsk samtidskunst. Nordatlantens Brygge.''

Hvis udstillingen af færøsk samtidskunst på Nordatlantens Brygge er repræsentativ, så står det skidt til. De fleste af kunstnerne på udstillingen disker op med værker af typen, man kan finde på den lokale café eller aftenskolekursus. Det gælder for eksempel Anker Mortensens halvabstrakte pastelfarvekolorit, der holdes i skak af en allestedsnærværende lysegrå. Det gælder også Andrias Andreassons skoleeksempler på gipshoveder. De er ikke andet end det: Gipshoveder, formentlig af kunstnerens bekendte – uden udtryk eller indhold. Men de ligner, det gør de da. Og så er der den eksistentialistiske kitsch i Marius Olsens grafik, der udtrykker en Edvard Munch-agtig symboltung alvor med mørke selvportrætter og titler som ’Jeg så døden’. Han går endda så vidt, at man kunne opfatte det som en selvparodi, når han laver et billede med titlen ’Efterår’, hvor man ser et blad i forgrunden og silhuetten af en klippeø i baggrunden. Et blad. Efterår. Hvilket påfund. Inden der går mavesur skolemester i den, så lad mig understrege, at der er to tålelige og én rigtig god kunstner med på udstillingen, som hiver karakteren opad fra den absolutte bund. Tummas Jákup Thomsens videoprojektion ovenpå et af hans malerier er et udmærket og velfungerende påfund. Hanni Bjartilids rå og slidte dukkehuse af affaldstræ er heller ikke uden charme. Men frem for alt er det den store skulptur midt i rummet, der retfærdiggør udstillingen: Brandur Pattersons fine og skræmmende øgleskelet af jern balsameret i en geleagtig masse, der viser sig at være glas. Her får man et glimt af, hvad kunsten kan, nemlig gøre os usikre ved at skabe nye sammensætninger, og dermed sætte processer i gang i kroppen hos selv den uforskammede anmelder.

Torben Sangild

Se også

 * Supplerende bemærkninger og diskussion

Til forsiden