Forårsudstillingen 2008

Denne anmeldelse, skrevet af Torben Sangild, blev bragt i Politiken 13/4-08. Skal citeres med tydelig kildeangivelse af dette.

Operation forårsluft
''Forårsudstillingen 2008: ”21”. Charlottenborg.''

Selvlysende plastickjoler, forvredne, hvide vaser og stole der samtidig er lamper. Nyt dansk design er rykket ind på Charlottenborg, og dominerer den 151. censurerede Forårsudstilling, hvor alle kan sende værker ind, men kun få bliver valgt ud. Der står en international stjerne bag dette valg. Karim Rashid er en kendt designer fra New York, og al opmærksomhed samler sig om ham. Ikke nok med at han har skabt den endelige udstilling, han har også designet de tapeter som pryder nogle af væggene på Charlottenborg og dermed indrammer værkerne. Men frem for alt har han sørget for at Forårsudstillingen ikke længere ligner sig selv.

Nu skal Forårsudstillingen ikke være et skrabsammen af det bedste indsendte. Med den nye stil på Charlottenborg skal udstillingerne vinkles og have temaer, og i år er der fem sådanne temaer, nogle tydeligere end andre. Tekstil- og beklædningstemaet er ikke til at overse med de mange kjoler og så et enkelt maskulint jakkesæt med påtrykte revolvere. Det bliver først for alvor kunstnerisk interessant med duoen Vilsbøl de Arces performancevideo, hvor deres mærkelige, næsten uhyggelige dragter, der skjuler ansigtet, danner rammen om en koreografi af Louise Midjord, der med dragterne forvandler sig fra et æg til en kriger og ender som munk til lyden af kultisk musik. Det er ærgerligt at denne drømmeagtige video er placeret midt på trappen, da den kræver en vis koncentration.

Der er også mange stole, og her skiller projektet fra Krabbesholm Højskole sig ud, selv om der kun er tale om fotodokumentationer af udendørs design til bestemte steder: en lænestolsagtig fordybning af hvide brosten midt i en kæmpe bunke af de velkendte grå; en stol der går ned i et hul i græsplænen; en bænk af rustne skinnesveller ved jernbanen osv. Det er et forsøg på at skabe design til bestemte steder ved at tage udgangspunkt i disse steders materialer og former, og det er flot, sjovt, tankevækkende og dygtigt formidlet. Selv om man ikke har mulighed for at sætte sig i stolene, fremstår de så levende, at man kan mærke præcis, hvordan det vil føles. Og det er ikke altid lige rart, som i den herlige 4 meter høje, tynde stol, der udgør den noget usikre siddemulighed uden for lugen til et høloft.

Det har været magtpåliggende for Rashid, at udstillingen skulle afspejle sin samtid i højere grad, end sådan nogle normalt gør. Den har endda undertitlen ”21”, der henviser til århundredet. Derfor fylder den digitale teknologi en del, især som redskab i designproduktionen. Men der hvor teknologien er selve materialet for kunstværker, er det ironisk nok med et nostalgisk blik tilbage til forrige århundrede, som i 8-bit-klubbens ’Machines Are Having Fun’. Her er to Game Boys sat op på en væg, og inviterer til, at man prøver at spille på dem. Det får man ikke så meget ud af, men hvis man er årvågen, opdager man, at der opstår et farvet lys på bagsiden af væggen, som forsvinder, så snart man bevæger sig om på bagsiden for at se det. Hvis man er meget tålmodig og bliver stående musestille deromme, vil lyset gå i gang igen, når den næste person trykker på knappen.

Der er mere teknologisk retro at finde i Søren Bjørns malede kassettebånd og ikke mindst hos Birgit Kjærsgaard, der har genoplivet 3D-brillerne – de dér plasticbriller med røde og blå glas, som man forsøgte at lancere i biograferne i 1950’erne. Men i hendes 3D-film er det ikke monstre og tog der kører imod én. Det er en abstrakt-arkitektonisk meditation over røde, kinesiske skrifttegn og grønt geometrisk fletværk med tempel-gong-musik af Jørgen Teller. Selv om det ind imellem gør næsten ondt i de forvirrede øjne, er det en smuk og uhyre velproduceret installation, omgivet af den humor og sociale dialog, der ofte vil opstå, når folk skal iføre sig de fjollede briller.

Der skulle også være et tema, Rashid omtaler som ”en besættelse med den skandinaviske hygge”. Den har jeg svært ved at se, men det er måske fordi jeg selv er så skandinavisk hyggelig, at det er gennemsigtigt for mig, og at det derfor kræver et blik udefra at få øje på hyggen. Det eneste sted, den viser sig klart, er i Kirsten Schou-Jørgensens klokkestrenge, der er en slags opdateret udgave af de broderede tingester, man havde hængende på væggen i gamle dage med lokale motiver fra byen eller naturen eller til at markere en barnedåb. I den opdaterede version fortælles livshistorier i tableauer med årstal, inklusive arbejdsløshed og kræftsygdomme, så dér punkteres hyggen og idyllen. Der er også en klokkestreng fra den søde dyreverden, men det er en historisk oversigt over dyr udsat for videnskabelig omgang, fra rumhunden Laika over Dolly det klonede får til den selvlysende grønne kanin, Alba og den allergivenlige kat, Joshua.

Måske skal man så glemme temaerne lidt og bare lade sig opsluge af de værker, der brænder igennem, såsom Ben Clement og Sebastian de la Cours fantastiske konstruktion i bambus og træpinde, der udgør en miniatureby med uendelige detaljer af rum, trapper, møbler og udskårne tekster. Eller Kirsten Otzen-Kecks absurde og action-fyldte collager af råbende mennesker, oldinge med børn og omfavnende fodboldspillere.

Et af de værker, som ikke kan undgå at gøre indtryk er Nikolaj Holm Møllers store, sort-hvide nærfotografier af kroppen, elegant placeret foran Farim Rachids lige så sort-hvide tapet. Der zoomes ind på en armhule, et sæt tæer og en navle (eller en anus?), så det ligner henholdsvis et buskads, en klippeformation og et krater. Jeg ved det godt, det lyder som et banalt trick, som man kender fra teenageplakater i 80’erne, og det er det måske også, men billederne er så uafviseligt smukke, fascinerende og dygtigt lavede, at man må suspendere sine gnavne kitsch-indvendinger, når man står i rummet hos dem.

Charlottenborgs Forårsudstilling har truffet et rigtigt valg ved at stramme op på udstillingen gennem en kuratering, og det skal blive spændende at se hvad de kommende år vil byde på af modeller og temaer. Selv om temaerne ikke er skåret ud i pap på selve udstillingen, er der truffet nogle klare valg, som giver en retning og viser nogle tendenser, og derfor en bedre udstilling, alt andet lige. Nogle vil juble over designtemaet, mens andre, såsom undertegnede, vil ønske sig mere af den ubrugelige kunst. Under alle omstændigheder er der generelt et højt niveau i betragtning af, at 68 af de 90 kunstnere er debutanter. Hvis man på et tidspunkt bliver træt af alt det design, er der heldigvis en flugtvej: Morten Jacobsen har sørget for, at en sav er i færd med at lave et rundt hul i loftet, som frister med fantasien om at kravle op på Charlottenborgs tag og erstatte Forårsudstilling med forårssol.

Torben Sangild

Se også

 * Supplerende bemærkninger og diskussion
 * Billeder fra udstillingen + mere om baggrunden

Til forsiden