Christian Schmidt-Rasmussen

Denne anmeldelse, skrevet af Torben Sangild, blev bragt i Politiken 29/5. Skal citeres med tydelig kildeangivelse af dette.

Landskaber af vrede
Christian Schmidt-Rasmussen: “Daywalker, giv slip” Overgaden.

Christian Schmidt-Rasmussen er det, man i fagsproget kalder en spøjs fætter. Hans kunst forener indbyrdes modstridende temperamenter: Småborgerlig Sydhavnsromantik, vred, anarkistisk samfundskritik og selvironisk satire. Han hader planer, men laver pedantiske diagrammer. De er skolemesteragtigt tegnet med kridt på tavlelak omkring malerierne.

Diagrammerne er dog lettere absurde, såsom det, der angiver, hvad der sker, hvis man poster et brev ved at smide det ud ad vinduet i stedet for i postkassen. Redningen er en råge og en allike, der bringer brevet hen til modtageren. Netop de to fuglearter går igen på udstillingen, altid uadskillelige. På et maleri går de rundt mellem hinanden og finder føde på græsplænen. I baggrunden troner en boligblok, og denne dobbelthed af grønne områder og urbant byggeri er typisk for hans billeder, der giver Sydhavnen mere farve end den nogensinde har haft før. De triste mennesker ved busstoppestedet ser ikke, at der bag dem vokser kaskader af gulblomstrede træer. Selv betonbyggepladsen får kulørte klatter, så den ikke skal være så trist.

Alle får en en gratis bog, som er et ætsende morsomt selvportræt af kunstneren som pølsemandsædende vampyr og som rasende mand, der hænger kunstverdenen og latte-segmentet ud – og alle andre, nu han er i gang. Han bliver syg af had ved tanken om, at visse forældre står ved kælkebakken og snakker med de andre voksne i stedet for at kælke med. Det giver en vis kant til billedet ‘Hvidovre kælkebakke (til King Diamond)’, der skildrer netop en sådan situation med lidt betuttede børn på ensomme kælke omgivet af meget kulørt sne. I det hele taget er børn og forældre et gennemgående tema.

På trods af al vreden og selvironien kommer Schmidt-Rasmussen til at afsløre sig som landskabsmaler i den store tradition: De to sidste billeder slår så hårdt, fordi de slet og ret er skønne i deres vintermelankoli. Især ‘Bådvrag’, der gløder så man glemmer at trække vejret. Og så det helt tyste afslutningsbillede uden titel, hvor sneen lægger sig tungt og alt er så langt væk. Endnu en gang overraskes man af denne kunstner, og måske virker de kun i sammenhængen, men hold da op.

Torben Sangild

Se også

 * Billeder, supplerende bemærkninger og diskussion

Til forsiden