Kirsten Otzen Keck

Denne anmeldelse, skrevet af Torben Sangild, blev bragt i Politiken 6/12. Skal citeres med tydelig kildeangivelse af dette.

Frugtbare collager
''Kirsten Otzen Keck: Selvbevægelser i massebevægelsen. Galerie Pi.''

For et par år siden vakte Adriana Iliescu sensation verden over, idet hun fødte som 66-årig efter en ægdonation. I medierne florerede billeder af den ældre kvinde på fødegangen med sit nyfødte barn på armen. Hun blev allemandseje og alle havde en mening om sagen – de fleste mente at hun var en egoist og at det burde forbydes. I en af Kirsten Otzen Kecks collager står Iliescu med sit barn i centrum af et arena-felt, omgivet af chokerede og lettere aggressive ansigter som stikker ud af kugler i gulvhøjde. Over scenariet svæver en komisk Gud i det høje med et meget kunstfærdigt hvidt skæg, omgivet af glade børn som sine engle.

Et fælles tema ved Kecks collager er hvordan noget personligt og følelsesmæssigt kan blive mediebåret og en del af vores almene kultur. Der synes også at ligge en ide om nyheds- og sladdermedierne som en slags erstatningsreligion. I hvert fald er der endnu en Gud-parafrase i collagen ”Begyndelsen (rollatorkørsel)”, hvor en Hollywood-filmstjerne indtager Guds plads i himlen og rækker en finger ned mod Adam-figuren som indtages af en overvægtig liggende kvinde, flankeret af bl.a. en gravid mand og fostre i sprit.

Collagerne er langt mere komplekse end disse beskrivelser lader ane, og ud over at sammensætningerne er interessante og slår gnister, så er Keck også frem nået til sin egen formmæssige beherskelse af collage-æstetikken. Hun skaber på én gang en rumlighed og en sammenhængskraft i de ellers kaotiske billeder gennem en elegant brug af elipse-felter, forsvindingspunkter og monokrome baggrunde i en særlig palet. Ud over temaet med den ældre mor er der et fokus på sportsbegivenheder, hvor der ligeledes er en krydsning mellem den personlige og den kollektive følelse. Det er f.eks. udsatheden hos fodboldspillerne som skal danne en mur ved et frispark og beskytter deres ædlere dele; hos Keck er de alene, placeret ved en afgrund.

De to animationsvideoer på udstillingen er bogstaveligt talt lidt todimensionale, men den korte af dem, hvor et træ skifter mellem at bevæge sig i vinden og til musikalske rytmer, er ganske sjov. Det er i fotocollagerne at Keck for alvor folder sig ud, så man frydes over de overraskende og tankevækkende billeddannelser.

Torben Sangild

Se også

 * Supplerende bemærkninger og diskussion
 * Et billede fra udstillingen

Til forsiden