Kritisk form

Denne anmeldelse er skrevet af Torben Sangild og blev bragt i Politiken 3/2-08.

Subtile skulpturer
Skulpturi.dk lægger fokuset på den uhøjtidelige, konceptuelle skulptur. Det underspillede er ofte charmerende og tankevækkende, men bliver ind imellem lidt indforstået.

''Kritisk form – skulpturen som samfundsrevser. Skulpturi.dk ''

Fire toiletrullerør er arrangeret lodret på en hvid sokkel. De tre af dem er limet sammen i forlængelse af hinanden. Den fjerde står alene. En minimalistisk skulptur i et tarveligt hverdagsmateriale, der griner selvbevidst ud imod os. Formen er perfekt. Kun materialet giver det en skævhed, trækker det formfuldendte ned på jorden, ned under bæltestedet, ud på toilettet og ind på soklen. Man ler, især når man ser prisen på Heimo Zobernigs værk: 13.500 kr. Men hvorfor ikke? Det er jo ikke materialet man betaler for, når man køber et kunstværk. I så fald ville mange malerier skulle nedsættes betragteligt.

Værket er nok det tætteste man kommer en egentlig provokation på udstillingen ”Kritisk form”, der til gengæld byder på skæve smil, diskrete underfundigheder og et meget bredt skulpturbegreb, der indbefatter fotografi, happening og bydelsrundvisning. Skuplturi.dk er ikke bare et udstillingssted, men også et forum for formidling, rådgivning og registrering af skulptur. Det er kunstnerstyret, og kan minde om en slags åben kunstnersammenslutning uden hæderkronede særprivilegier om årlige udstillinger på prominente steder.

Udstillingen er præget af det man kunne kalde konceptuel skulptur – værker der sjældent fungerer sanseligt forførende, men som til gengæld udstikker sanselige tegn som man kan forsøge at aflæse. Som når udstillingens arrangør, Lars Bent Petersen, har placeret to bøger på gulvet i værket Sammenhængskraft #3. Hvis man kigger nærmere efter, kan man se at der stikker to kasseboner ud af bøgerne, og at de næppe er kvitteringer for bøgerne selv. Ud af bogen om kunstens historie stikker en Gucci-kvittering, og ud af bogen om boligindretning stikker en Aldi-kvittering. Aha, tænker man, kunst er finere end boligindretning på samme måde som Gucci er finere end Aldi. Men så alligevel: hører kaffebordsbogen om boligindretning ikke kulturelt set sammen med Gucci? Og er kunsten på denne udstilling ikke delvist præget af discount-agtige materialer, såsom toiletrullerørene? Tegnene er usikre, ligningen går ikke op, og det tilsyneladende meget simple værk begynder at kaste refleksioner af sig.

Subtile tegn finder man i næsten alle værkerne: fx i Pernille With Madsens foto af en flyttekasse stillet i rampelyset i et studie. Flyttekassen er af mærket ”Danmark” og i rød/hvide farver, og så skabes der igen flertydige betydninger. De subtile tegn bliver dog nogle gange så indforståede at de kræver en formidling, som udstillingen ikke giver. For eksempel i Pernille Kapper Williams’ runde spejl med titlen Homage to Bas Jan Ader (Please dont leave me). Hvis ikke man har læst denne anmeldelse eller spurgt gallerifolkene og dermed ved, at der kommer en tekst frem, når man ånder på spejlet, går hele poesien tabt i et ellers fint værk. Det er i øvrigt svært at ånde teksten frem i sin helhed; man får kun flygtige fragmenter, som man selv må sætte sammen.

Et andet gennemgående træk er uhøjtideligheden. Skulpturen er her først og fremmest en humoristisk leg med tegn. Det viser sig tydeligst i Jacob Borges’ finurlige værker med harmonikamapper, kondisko, legetøjslastbiler og juletræskugle. At kalde den lille, røde kugle der hænger i en løkke på en krog for Trophy Wife, er desuden mærkeligt og skræmmende. Og at udstille de kondisko han har haft på til enhver kunstnerisk begivenhed han har deltaget i i 2006 ved siden af et nyt par (for 2008?) under titlen One Year in two Confined Spaces, det er lavmælt konceptkunst-værkstedshumor.

Umiddelbart fascinerende er Sofie Hesselholdt & Vibeke Mejlvangs flotte, veludførte og uhyggelige keramikskulpturer, der tematiserer krig og konsum på en sanseligt forførende måde, uden at tegnene derfor er mindre subtile, som i de camouflagefarvede skikkelser i Snipers, der snarere ligner arketypiske frygtfantasier end konkrete snigskytter. En meget vellykket forening af det konceptuelle og det sanselige.

Indtrykket af udstillingen stemmer ikke helt overens med den erklærede hensigt om at samfundsrevse, provokere publikum og udfordre ”den klassiske opfattelse af den ikoniske størrelse i bronze”. Jeg tør godt vædde 4 toiletrullerør på at det publikum som bevæger sig ud i Sydhavnens industrikvarter for at se en udstilling med konceptbåret skulptur, ikke forventer bronzeafstøbninger. Det er ikke småborgerne, men de konceptkunstinteresserede der er publikum. Faktisk ville de nok først blive provokeret hvis de faktisk mødte en udstilling kun med bronzeskulpturer på skulpturi.dk.

Men måske er det netop heller ikke så vigtigt at provokere det allerede hærdede publikum. Måske er det vigtigere at ”gå i kritisk dialog med omverdenen”, som er det andet koncept for udstillingen. Det er langtfra alle værker der lever op til det, men man fornemmer dog en sådan omverdensvendthed, ikke mindst hos Sonja Lillebæk Christensen og Christian Schmidt-Rasmussen, som bidrager med en rundvisning, Gerningssteder, i Sydhavnen (i dag kl. 11) med fokus på steder der knytter sig til bestemte begivenheder der har optrådt i medierne. Her giver klichéen om dialog med omverdenen for alvor mening.

Torben Sangild

Se også

 * Billeder fra udstillingen
 * Supplerende kommentarer og diskussion