Objekt

Dette er nogle filosofiske noter om “objekt” og “objektiv” med henblik på det æstetiske, som jeg løbende vil revidere og uddybbe i forlængelse af min ph.d-afhandling Objektiv sensibilitet. Grunden til at gøre dette er at folk ofte har misforstår begrebet om det objektive - at det skulle betyde “neutral” eller “universel”. Det æstetiske bliver derfor fejlagtigt reduceret til noget subjektivt. Jeg vil her - inspireret af Adorno - tage udgangspunkt i at det objektive nødvendigvis må være noget partikulært.

Torben Sangild

Hvad er et objekt? Hvad betyder “objektiv”?
Et objekt er noget uden for bevidstheden, som bevidstheden (subjektet) retter sig mod.

Det objektive er det som primært angår objektet. Dette er naturligvis altid formidlet gennem et subjekt, men forholdet mellem subjekt og objekt kan forskydes til “objektets forrang”, som det hedder hos Adorno. En lyd eller en atmosfære eller en social situation er således også objekter i denne brede forstand.

Det objektive er ikke nødvendigvis universelt. Det objektive er ikke nødvendigvis ahistorisk. Det objektive er ikke nødvendigvis statisk. Det objektive er ikke uafhængigt af kulturelle og ideologiske koder. Det objektive er ikke nødvendigvis afgrænset. Det objektive er ikke nødvendigvis materielt.

(Nogle vil snarere kalde dette for det “quasi-objektive” af frygt for at man lægger en universalistisk og statisk ontologi ned over det, men jeg har - bl.a. af retoriske grunde - valgt simpelthen at kalde det for det objektive).

Det objektive er ofte åbent og flydende og partikulært/singulært og kan ikke restløst kvantificeres eller skematiseres. Det objektive, som skemaet er en model for, er altid mere komplekst end skemaet selv.

Objektet eksisterer uden for subjektet, men dets objektive betydningsindhold ikke radikalt subjekt-uafhængigt. Subjekt og objekt er vævet ind i hinanden, og det objektive kan ikke erkendes uden om subjektet. Fejlslutningen består i af denne grund at kalde det objektive for subjektivt. Det objektive er det som ikke kommer fra subjektet. Men det erkendes gennem subjektets erkendende aktivitet og sensibilitet.

Jeg plæderer altså for en subjekt-objekt-dialektik frem for en subjekt-objekt-dikotomi. En mulighed som nogle har forsøgt (fra Heidegger og Merleau-Ponty til Deleuze) er helt at undlade at tale om subjekt og objekt. Jeg er yderst sympatisk indstillet over for denne bestræbelse, men der er tale om hårdnakkede begreber som ikke forsvinder blot ved at opfinde mere dynamiske begreber. Indtil videre holder jeg altså fast i dem, men forsøger at gøre dem mere elastiske.

Den franske fænomenolog, Mikel Dufrenne, har kaldt det æstetiske objekt for en væren-i-sig-for-os. Det betyder så meget som at vi aldrig kan overskride vores sansers transcendentale begrænsning og se tingen-i-sig-selv, den vil altid være for-os (jvf. også Kant). Men i stedet for at gøre dette til en subjektivisme understreger Dufrenne meget præcist at objekterne fremstår for os som noget der er i-sig, altså eksisterer uafhængigt af os. Det giver ikke mening at betragte dem som produkter af vores subjektive bevidsthed. Og det gælder altså også kunstværker og deres udtryk.

Det objektive er ikke et fradrag af subjektivitet. Man når ikke til en objektiv erkendelse simpelthen gennem distance, og da slet ikke inden for æstetikken. Som Adorno siger: “idealet om erkendelsens afpersonalisering for objektivitetens skyld beholder ikke andet tilbage af dette end dets caput mortuum” (Kritiske modeller s. 189). Det betyder altså at objektiviteten ikke er en rest der bliver tilbage når man har fundet et system eller en metode til at distancere sig. Tværtimod kræver det en sensibilitet og subjektiv aktivitet at nå det objektive.

Willy Ørskov, som jeg netop har opdaget (efterår 2006), definerer i bogen Objekterne (1972) objektet med følgende tre bestemmelser (s. 25):
 * Objekt er det som betragtes
 * Et objekt er det udsnit af virkeligheden som en person retter sin opmærksomhed mod.
 * Objekt er det komplementære begreb, som i en betragtningssituation impliceres af et subjekt.

Det subjektive
Hvad er da det subjektive? Det er det som kommer fra subjektet. Det er mine egne følelser, mit perspektiv, mine vurderinger, mine idiosynkrasier, mit begær og fx de terapeutiske aspekter af kunstoplevelsen.

Det subjektive er ikke objektuafhængigt, men altid i en intim sammenhæng med det omgivende. Man er præget af den verden man befinder sig i. Det subjektive er lige så historisk og kulturelt påvirket som det objektive. Det subjektive har ofte noget generelt over sig, og er altid indspundet i sociale relationer. Som Adorno siger: “subjektet er selv et stykke objektivitet”.

Objektiv sensibilitet - 3 aspekter
I erfaringen er den objektive sensibilitet simpelthen sensibilteten over for objektet. At indgå i en objektiv sensibilitet er at bruge sit sensorium som et måleapparat til at registrere hvad der udtrykkes frem for blot at mærke hvordan man selv har det. Det er at objektet har forrang i erfaringen. Man kan her også tale om en “allocentrisk” erfaring frem for en “autocentrisk”, jvf. nedenfor.

Men mit begreb om objektiv sensibilitet dækker også over en anden udtryksmodel end den traditionelle subjekt-orienterede. En subjektorienteret udtryksmodel tager udgangspunkt i at det er kunstneren der udtrykker sig. Det vi ser i værket er ifølge denne model et tegn for kunstnerens indre liv el.lign. En objektorienteret udtryksmodel tager omvendt udgangspunkt i at det er værket der udtrykker sig. Naturligvis kan et værk (eller et objekt) ikke have følelser eller tanker, men det kan godt udtrykke sig alligevel. Det sker som en kognitiv proces, hvor vi lader tingene give mening. Og så er vi tilbage ved erfaringen.

Endelig er den tredje betydning af begrebet “objektiv sensibilitet” knyttet til en kunsthistorisk vending inden for alle kunstarter hvor man i første omgang understreger at værket ikke er subjektivt ved at basere sig på skabelsesproceser der ikke kan opfattes ekspressionistisk eller romantisk. Dette sker allerede lokalt i visse avantgardefænomener begyndelsen af det 20. århundrede, men får for alvor fart efter 2. verdenskrig. Sidenhen er det blevet en mere upolemisk præmis for kunstnerisk skabelse, men den subjektive udtryksmodel lever fortsat i bedste velgående i store dele af kunstformidlingen, især den mere populære del af den.

Jeg bør nok også lige understrege at mit oprindelige udgangspunkt ikke var objektet, men derimod spørgsmålet om følelsernes udtryk, erfaring og kritiske potentiale. Gennem mange led og refleksioner førte dette mig til sidst til begrebet om “objektiv sensibilitet”, ikke for at eliminere subjektet, men for at give objektet, værket, den forrang der gør det muligt at overskride det subjektivt-terapeutiske eller det som Adorno kalder for “subjektets tryllekreds”.
 * Læs afhandlingen Objektiv sensibilitet for en uddybning af dette og meget andet.

Den æstetiske erfaring - allocentrisk og autocentrisk perception
Den æstetiske erfaring kræver at man når ud over det subjektive og erfarer noget uden for én selv. Ellers er der blot tale om en oplevelse eller en pirring. Adornos ovenfor nævnte dictum om objektets forrang gælder også i den æstetiske erfaring. En sådan adækvat erfaring indebærer at man ikke primært er fokuseret på sine egne behov og på at føle hvordan man selv har det, men at fokus er på at føle/sanse/forstå objektets kvaliteter og betydningsdannelse. Det indebærer at man rækker ud og bruger sit sensorium til at erfare hvad der præcis foregår i det æstetiske objekt. (Se kapitlet “Æstetisk erfaring” i afhandlingen Objektiv sensibilitet).

Ernest G. Schachtel har formuleret en skelnen mellem det “autocentriske” og det “allocentriske” (Metamorphosis s. 83). Den autocentriske betragtning svarer til subjektets forrang: her er man primært optaget af sine subjektive reaktioner og af behovstilfedsstillelse; det sansede objekt er et middel til subjektets forbrug. Det er ikke noget odiøst, sådan gør vi alle ind imellem. Men her sker der ikke for alvor nogen objektivering. Det allocentriske, derimod, er når fokus er på objektet og dets beskaffenhed, dets udtryk. Dette kræver som regel et aktivt, engageret og empatisk engagement, hvor man rækker ud efter værket for at undersøge det. Det allocentriske svarer til objektets primat i den æstetiske erfaring. Det allocentriske er altså ikke noget distanceret eller skematisk, men slet og ret en objektiv sensibilitet.

I øvrigt definerer Schachtel objektet som “hvad som helst...der er genstand for den menneskelige pereception, især når det perciperes som noget der eksisterer uafhængigt af den perciperende og hans behov” (Metamorphosis s. 83, note 4), jvf. Dufrennes væren-i-sig-for-os ovenfor.

Citater
Den norske filosof, Ingebjørg Seip formulerer Adornos udgangspunkt således: “Subjektet og objektet, tenkningens mest abstrakte kategorier, framstår så abstrakt fordi det ‘innhold’ de skal uttrykke er mer differensiert og mer foranderlig enn offeret for noen annen begrepslig fiksering. Subjektet er ethvert ‘jeg’, objektet ‘alt det andre’.” (Estetikk, rasjonalitet og kulturbesinnelse s. 20). Min kommentar: Begreberne subjekt og objekt er nemlig alt for stive til at udtrykke den praktisk-dialektiske dynamik der er mellem disse poler, tæt sammenvævede og komplekse. Men de er også svære at komme uden om.

Sociologiske og neurologiske fejlslutninger
Når det handler om at forstå kunst (inden for alle kunstarter) er det vigtigt ikke at reducere værkernes betydning. Og lige så vigtigt er det at ikke lade værket forsvinde ved at forskyde betydningen til noget subjektivt (som nævnt ovenfor). To andre udbredte forskydninger af spørgsmålet om kunstværkernes betydning finder man i visse sociologiske reduktionismer og i dele af neuroæstetikken. Begge discipliner har noget at tilbyde vores forståelse af verden og såmænd også visse aspekter af kunsten. Men ofte bliver disse tilgange reduktionistiske og tror at finde det centrale svar i fx det sociologiske omstændigheder af kunsterfaringen eller i vores hjerne. I begge tilfælde tages statistiske gennemsnit af reaktioner på kunsten som udgangspunkt.

I den sociologiske reduktion bliver værkerne opfattet som midler til fx social positionering eller deres betydning opfattes som intet andet end sociale konstruktioner. På den måde forsvinder værket/objektet fuldstændig, og socialreduktionisterne får fx meget svært ved at forklare betydningsforskellen mellem to værker inden for samme sociale ramme (fx to musiknumre på samme album i samme stil). Andre gange bliver det statistiske gennemsnit lov, men kunstens betydningsdannelser er ikke et statistisk spørgsmål. Som sagt er der altid et sociologisk aspekt af æstetisk betydningsdannelse, men det er altså blot et aspekt, og at ofre sagen selv (værkerne) i en socialreduktionisme er at ignorere sagen selv. Det værste er at denne reduktion opfattes som mere objektiv, men det er den ikke - den har mistet sit objekt og er derfor mindre objektiv.

At visse former for kunst inkluderer det sociale som en del af værket, så det går fra at være et aspekt af betydningsdannelsen til at blive selve indholdet er ikke i direkte modstrid med min tese. Det sociale spil bliver her det som man undersøger som objektet. Der er altså tale om en anden form for sociologisk tilgang i kunsten end socialreduktionismens tilgang til kunsten. Vrøvlet begynder først når visse af disse kunstnere eller deres formidlere omgiver sig med at skrive reduktionistiske definitioner som “kunst er sociale relationer” eller “kunst er kommunikation”.

I den neurologiske reduktion antager man at de væsentlige æstetiske spørgsmål er hvordan hjernen reagerer på forskellige æstetiske stimuli. Der er ingen tvivl om at hjerneforskningen kan hjælpe til at forstå nogle basale aspekter af hvordan vi opfatter og sanser verden og hvordan vi danner gestalter og den slags. Men det er og bliver en mellemregning for æstetikken og kunstvidenskaben i vejen mod at forstå hvad kunsten betyder. Kunsten betyder ikke det som foregår i hjernen når vi sanser den. Men visse neurologer (heldigvis langt fra alle) tror at de har fundet ind til en objektiv videnskab om kunsten. De ser ikke at det de måler er gennemsnitlige subjekter, og at objektet derfor er forsvundet.

At jeg i første omgang slår ned på netop disse to reduktioner skyldes to ting:
 * Det er dem jeg har mødt oftest i forskellige faglige polemikker (ud over den ureflekterede subjektivisme).
 * De påkalder sig begge en større grad af objektivitet og videnskabelighed og tror sig ofte at kunne eliminere mere fænomenologisk, hermeneutiske og kritiske tilgange. Det er de ikke og det kan de ikke.

Diskussion om dette emne på Det spekulative øre

Objektiv sensibilitet

Om Torben Sangild

Forsiden