Cézanne & Giacometti

Denne anmeldelse, skrevet af Torben Sangild, blev bragt i Politiken 20/2-08. Skal citeres med tydelig kildeangivelse af dette.

=Bløde og hårde frugter= ''Cézanne & Giacometti. Tvivlens veje. Louisiana.''

”Cézanne og Giacometti? Hvad har de dog til fælles?” Sådan lyder reaktionen fra de fleste, når de hører om konceptet for Louisianas stort satsede jubilæumsudstilling. Det kan umiddelbart være svært at se sammenhængen mellem de farverige, badende kvinder hos Cézanne og Giacomettis grå, stive mænd. Men når man går gennem en udstilling med frugter, kranier og myrdede kvinder hos dem begge, er man ikke længere i tvivl. Der er en sammenhæng, og den slår gnister.

Man kan i princippet sammenstille hvad som helst. Man kunne udstille Michelangelo sammen med Duchamp, og der ville vise sig sammenhænge, man ikke før havde overvejet. Man kan lægge en beskidt gaffel ved siden af en mobiltelefon og bruge resten af natten på at sammenligne dem, hvis man er nørdet nok. Man kan endda lave en sammenstilling mellem Statens Museums værker og Georg Jensens sølvtøj, hvis bare Georg Jensen-firmaet også er sponsor for museet. Men det er ikke nok til at retfærdiggøre en stor udstilling. For alting ligner alting i visse henseender, og rundetårn er lige så højt som et tordenskrald. Sammenstillingen skal for alvor give mening, når vi på Louisiana taler om to af de største moderne kunstnere, som ikke er blevet udstillet sammen før. Det klarer Louisiana ved at vise et langt bredere udsnit af deres værker end vi er vant til, heriblandt Cézannes voldsomme ungdomsværker og Giacomettis malerier og fascinerende surrealistiske objekter.

Udstillingsarkitekt Elisabeth Topsøe har designet et fremragende forløb, hvor musemsgængeren først møder tre direkte værk-sammenstillinger af de to kunstnere, så en Cézanne-udstilling, en Giacometti-udstilling og så en større fælles udstilling med begge kunstnere som er tematisk ordnet: landskaber, stilleben, portrætter, kranier, kopier. Når man har været det hele igennem og har fanget pointen, går man ud gennem de første rum, og genser nu Giacometti og Cézanne med et nyt blik.

Glødende malerier og indtørrede mennesker

Giacometti var stærkt inspireret af Cézanne, og nævnte ham tit som et kunstnerisk ideal. Han kopierede adskillige Cézanne-værker, og vendte tilbage til dette forbillede på nye måder gennem sin karriere. Men ud over den direkte inspiration er der også en række mere konkrete, slående paralleller.

Begge kunstnere viser spor af arbejdet tydeligt frem i værkerne – Cézannes løse og rektangulære penselstrøg, der får motiverne til at vibrere, og Giacomettis groft klumpede overflader, hvor fingrenes arbejde sidder som voldsomme aftryk i figurernes kroppe.

De har begge et distanceret forhold til mennesket, men på hver deres måde. Cézanne gør ikke forskel på måden han maler et ansigt og en dør, og man kommer ikke tæt på nogen personer, heller ikke i portrætterne. Giacomettis menneskefigurer er stive og utilnærmelige med deres små hoveder og tynde kroppe. De er det modsatte af spædbørn og Disney-figurer med store hoveder og buttede kroppe. De er anti-nuttede og meget voksne; på grænsen til at tørre ind og blive rene, funktionelle skeletter. Giacometti er langt mere radikal end Cézanne, og sammenstillingen er i høj grad et møde, der viser Cézanne som den bløde og Giacometti som den hårde.

Tag nu frugterne. Cézanne er ikke mindst kendt for sine æbler og appelsiner på borde og skænke, der fungerede som gratis og tålmodige modeller for en maler, der arbejdede så længe på sine motiver at selv frugterne rådnede. Hovedværket ’Stilleben med mælkekande og frugter på et bord’ demonstrerer hvorfor det er en gave at se originalerne frem for de reproduktioner, man er så vant til. Billedet gløder. Man kan næsten varme sig ved dets farver, og skævhederne i perspektivet er på magisk vis forsvundet eller blevet ubetydelige. Her er Giacometti benhård: i maleriet ’Æble på skænk’ er der zoomet ud, og der ligger kun én fjern lille frugt ensomt på den brune skænk omgivet af brune vægge. Det ensomme æble forsvinder næsten i en stor, ensfarvet verden.

Giacomettis malerier ligner tegninger, fordi han fylder dem med barske, skitseagtige strøg. Og farvepaletten er barberet ned til det minimale: sort, brun, grå. Man kunne tro, at de ville blegne ved siden af Cézannes overdådighed, men det er nærmest omvendt: især portrætterne udstråler en koncentreret kraft, som er en anden end Cézannes. Hvis Cézannes billeder gløder, så er Giacomettis som rastløse, men alligevel præcise snit med en skalpel.

Sex og vold

Der er langt fra Giacomettis velkendte menneskeskikkelser til hans fantastiske surrealistiske værker fra 1929-34. Her er de primære temaer sex, vold, angst og ubehag, som i ’Mand og kvinde’, hvor manden primært er en lang, spids syl, der borer sig ind i den føjelige kvinde. Her viser der sig et overraskende slægtskab med Cézanne, hvis tidlige værker også var manisk optaget af vold og kønsliv, ikke mindst overgreb mod kvinder, som i ’Den kvalte kvinde’, hvor en mand kvæler en kvinde, tilsyneladende i hendes seng, mens en ældre kvinde ser til. Det er uklart, hvilken situation vi er vidne til, men formentlig en berygtet hændelse fra samtiden. Det er fristende og alt for nemt at udlægge disse værker som unge, sadistiske kunstneres egne aggressioner mod kvinder, men det giver mere mening, at se en tvetydig indignation eller skyld. Værkerne viser de forkvaklede konsekvenser af datidens kønsopfattelser snarere end at hylde dem.

Man kan blive ved med at finde krydsninger, ligheder og forskelle mellem de to kunstnere. Derudover kan man også nyde at man får den mest omfattende udstilling af Cézanne herhjemme, og samtidig en Giacometti-udstilling, der viser mange andre sider af hans værk end de lange, tynde mænd der møder Louisianas faste publikum.

Louisiana perfektionerer det, de er bedst til: at vise modernistisk kunst, maleri og skulptur, på værkernes præmisser. Det gør de bedre end nogen anden. Udstillingen er pr. definition fremadrettet for Cézanne og bagudskuende for Giacometti. Om 10 år kunne det være sjovt hvis Louisiana også dristede sig til at vise Giacometti i et fremadrettet perspektiv, f.eks. Giacometti og minimalismen, med fokus på rummet og omgivelserne. Nu har de begået en smuk og øjenåbnende udstilling, som er et jubilæum værdigt.

Torben Sangild

Se også

 * Supplerende bemærkninger til udstillingen og diskussion

Til forsiden