Nicolai Howalt

Denne anmeldelse, skrevet af Torben Sangild, blev bragt i Politiken 28/2-09. Skal citeres med tydelig kildeangivelse af dette.

‘’Nicolai Howalt: Car Crash Studies'' (Martin Asbæk Gallery)

Ved første øjekast ligner det et abstrakt maleri. Eller måske snarere et naturlandskab med gletschere, der vælter massivt hen over den rødbrune jord. Men det er det ikke. Slet ikke. Det er et stort detaljefotografi af en totalskadet bil, hvor den hvide lak er delvist skrællet af, og hvor det rødbrune enten er rust eller størknet blod. Det er et meget smukt billede ligesom de andre abstraktioner på Nicolai Howalts udstilling, men den klump, der sidder i halsen på anmelderen, kommer lige så meget fra gruen over motivet som fra skønheden, eller måske snarere fra deres sammenvævning.

Biluheld har været i motiv i kunsten siden Warhols katastrofebilleder fra begyndelsen af 1960’erne, hvilket slet ikke er urimeligt, så længe der hver eneste dag er mennesker, der dør i trafikken. Men samtidig rummer dette motiv to farer: For det første den sensationsjagende chokeffekt, for det andet sentimentaliteten. Nicolai Howalt undgår begge i sine stille, kølige billeder, som står i skarp kontrast til den voldsomhed, der er gået forud.

Biler set udefra er både glatte, hårde og robuste, langt fra menneskekroppens hud. Billak er ubekymret, overfladisk glathed, og det er den stadig, når den er ødelagt. Der er ikke symbolske sprækker ind til en dybde, men blot andre, mere ru lag metal. Man ser tragedien indirekte som spor på selve overfladen af abstraktionsbillederne.

Anderledes er det med knuste forruder, som har en større grad af dramatik. De tematiseres i en række lyskasser på udstillingen, hvor man ser bilerne inde fra kabinen, men man ser dem gennem et filter lagt oven på fotografiet, nemlig en helt konkret knust bilrude. Det giver billederne et mosaik-agtigt præg, samtidig med at det naturligvis tematiserer ødelæggelsen, og endelig giver det også en distance mellem os og billedet. Man ser de forskellige bilinteriører komplet med hverdagens kopholdere, cigaretskodder og hjemmesko, og netop denne hverdagslighed er også en slags memento mori: Døden kommer når som helst. Skulle man alligevel glemme det, vågner man brat op da ét af lyskassebillederne viser tydelige blodspor på rattet af bilen.

Torben Sangild

Se også

 * Supplerende bemærkninger og diskussion

Til forsiden