Børnereklamer

Denne TV-anmeldelse, skrevet af Torben Sangild, blev bragt i Politiken 3/12-09. Skal citeres med tydelig kildeangivelse af dette.

Børnereklamer
Barbie har fået en hund. Det er en grim lille plastichund, og den leger primært som et barn, dvs. på en legeplads med gynger og rutsjebaner. Alle omgivelser er lyserøde. Klip. Alle små piger har en BabyBorn-dukke, og ”den giver dig og dine venner masser af sjov”. Stakkels den pige som ikke har den, for det er den, der giver adgang til fællesskabet. Klip. Lego har lavet et piratskib, der koster kassen og som ser meget livagtigt ud. Alle figurerne bevæger sig, og skibet skyder med tunge kanonkugler. Den sejler i vandet omgivet af øer. Klip. Playmobil har lavet en dyreklinik, hvor en plastichund kan køres igennem en plastic-røntgenscanner. Og så videre og så videre. Klokken er seks søndag morgen, de voksne sover længe, og børnene ser TV2. Der har lige været ‘I drømmehaven’, som henvender sig til børn mellem et og tre. Nu kommer der en tegnefilm for de lidt ældre. Alene mellem de to udsendelser er der 10 reklamer for legetøj.

Brian Mikkelsen blev kulturminister i december 2001. Det første han gjorde, var at fjerne begrænsningerne for tv-reklamer henvendt til børn. Børnereklamekulturen trængte til umiddelbar støtte, og ministeren var resolut. På få dage var den ged barberet. Argumentet var for det første, at TV2 havde brug for pengene, og for det andet at børn er enormt kritiske forbrugere.

Lad os kigge på nogle fakta: Børn under 7 år har svært ved at skelne mellem reklamer og programmer. 7-10-årige er i stand til dette, men forstår ikke fuldt ud hensigten med reklamer. Først omkring 10-12 år har man en dækkende forståelse af hvad en reklame er. Reklamer eksisterer kun fordi de virker. Og børn er meget lette at påvirke med reklamer. Ikke mindst tv-reklamer, der kommer mellem børneprogrammerne og ligner dem til forveksling. De ønsker at eje det, der ser så fortryllende ud på skærmen. Og de ønsker at være som de børn, de ser. Reklamebranchen taler selv om ”plage-effekten”, nemlig at det gælder om at få barnet til at plage sine forældre. Børn i dag er bevidste om mærkevarer i en meget tidlig alder, og er i stand til at bruge dem som statussymbol, nogle gange allerede på børnehaveniveau. Hvis din dukke ikke er en Barbie må du ikke lege med.

På den anden side: TV2 skal jo have nogle indtægter. Og der er gode penge i reklamer til børn.

Torben Sangild

Se også

 * Supplerende bemærkninger og diskussion

Til forsiden