Diamanda Galas: Interview

Denne interview-artikel af Torben Sangild blev trykt i Dagbladet Information 23/10-1996. Bør citeres med angivelse af dette.

=Smertensskrig= I løbet af de sidste to uger har Diamanda Galás både udsendt cd’en Schrei X og givet koncert i København, som afslutning på Kronos Kvartettens Art Project-aften. Det er to begivenheder, der kunne forventes at ligge i forlængelse af hinanden, men i stedet viser hvert sit ekstrem af den græsk-amerikanske sangerindes virke - det nøgne skrig og den stemningsfulde sang.

Skriget

Schrei X er ikke for dem, der skal have en god melodi, for at kunne kapere Galás’ særprægede og samtidig virtuose stemme. En stemme, der ikke blot har en enorm tonal spændvidde, men først og fremmest en dyrisk voldsomhed og et arsenal af lyde, der ikke tidligere er hørt fra syngende struber. På denne plade er hun mere rå end nogensinde før, og man skal lede længe efter antydningen af en melodi. Det, der især gør pladen rå og næsten enerverende at lytte til, er, at hun er alene i mørket; der er ingen instrumenter til at lave harmoniske klange, kun hendes stemme, der skiftevis skriger, mumler, hvæser, messer og raller. Og her er det ikke nok, at hendes stemme i sig selv overskrider det menneskelige, der sættes også forskellige elektroniske forvrængningsfiltre på den, således at det umenneskelige er endnu mere udtalt.

Jeg talte med hende dagen inden koncerten, og mødte en lige så stor personlighed, som hendes musik giver indtryk af at være skabt af, og samtidig en varme og en uhøjtidelighed, som man ellers kunne frygte hun manglede. Om pladen forklarer hun:

“Med Schrei X ønskede jeg at gå tilbage til kun at bruge stemmen. Det er så lavet i kvadrofoni og indspillet i totalt mørke - oprindelig som en radioperformance, der gjorde brug af en metode, hvor kød møder elektronik, som i den elektriske stol, og jeg ville gerne have det meget direkte, uden noget musikalsk ostinat til at bløde det op. Nogle vil ikke kalde det musik, det er OK med mig, jeg er ligeglad med, hvad folk tænker om det, jeg hører musikken i det, mens det sikkert er meget abstrakt for mange mennesker.”

Det, der har inspireret hende, er de tyske ekspressionisters “Schrei”-forestillinger, der bl.a. tematiserede en manglende evne til at kunne artikulere sig verbalt, en tilstand der præger sjælelivets ekstreme tilstande. Pladens udtryk er yderst direkte, en række umiddelbare angst-ytringer, hvis ord man ikke altid kan opfange, og som ikke skal tænkes litterært, men mere direkte fysisk. Heri adskiller den sig fra visse af hendes tidligere værker, hvor uddrag af bl.a. Det Gamle Testamente, Poe og Baudelaire står klart frem med en tekst der skal forstås. Det skal de ikke på Schrei X - man bombarderes med lidelsens nøgne udtryk og desperationens ordforvirring og rammes direkte i mellemgulvet uden syntaksens mellemkomst.

Sangen

Da Galás afrundede en i øvrigt spændende koncert forrige søndag aften, var det helt andre toner der lød, og et andet publikum, der begyndte at røre på sig end dem, der var mødt op for at høre Kronos. Umiddelbart inden hun kom på scenen, lød der en voldsom hujen fra de trofaste fans, der havde forholdt sig i andægtig ro indtil da. Klædt helt i sort kom idolet ind, satte sig tavst ved det lige så sorte flygel og begyndte at spille og synge ‘Last Man Down’ fra sit forrige album, efterfulgt af en række intime sange, blandt andet Billie Holiday-klassikeren “Gloomy Sunday“ og et Johnny Cash-nummer - alle spillet i ånden fra gospel-pladen The Singer fra 1992.

I disse sange kom hendes stemme aldrig ud i sine yderste grænser, hun holdt sig i det dybe leje, men til gengæld kunne hun tryllebinde og røre publikum. Og, tro mig, det lyder stadig ikke som noget andet på denne planet, selv når hun tager fat i klassikerne. Hun tilfører dem en dybde og en ildevarslende, rygradsrislende dæmoni, der er elementært gribende. Det er ingen overdrivelse at sige, at nogle blandt publikum kom i synlig ekstase af hendes hypnotiserende nærvær, og var tæt på at spolere koncerten ved at overtage scenen fra Galás. Men det, der står tilbage i erindringen, er først og fremmest den magi, der udstrålede fra den sorte dronning dér alene ved flygelet i halvmørket. For Galás selv hænger de to sider af hendes musikalske virke uløseligt sammen. Man kunne inden den nye plade få indtryk af, at hun i løbet af de sidste par år havde forladt den mere avantgardistiske stil, der kendetegner dele af hendes værker fra 80’erne, hvor den soniske skarphed dog i modsætning til Schrei X blødtes op med en bund af orgel-, klaver- og synthesizerklange.

“Jeg har aldrig forladt Schrei-stilen, hele vejen igennem har jeg lavet ting i den retning, ikke altsammen er optaget på plade, men hele tiden har jeg lavet den slags til performances o.lign. Men det jeg vil spille til koncerten er mere musik i konventionel forstand - og det repræsenterer for mig den kunstneriske frihed: at være i stand til at gøre lige hvad du har lyst til, vidt forskellige ting og på en gang, og sige til folk ‘hvis du kan lide mig er det ikke sikkert du kan lide alt, jeg laver.’”

Pesten

Det, der binder de mange musikalske spor sammen, er en vedvarende og stædig insisteren på, at skildre mennesket når det bryder endeligt sammen i truslen fra en død, der ikke kommer pludseligt, men langsomt deformerer kroppen - som når Job i Bibelen får taget alt fra sig, undtagen livet, som følge af et væddemål mellem Gud og Satan. Galás har viet sit liv og sin kunst til ofrene for vore dages pest - AIDS. Det er en sygdom, som de fleste af os søger at fortrænge, og vi er mere interesserede i risikoen for selv at blive smittet end i at forholde os til de mennesker, der rent faktisk ligger med ufatteligt frygtelige lidelser i en venten på døden.

For Galás er dette ikke blot et emne, hun tematiserer i sin kunst - det er en dødsens alvor der gennemtrænger hendes hverdag - hun deltager aktivt i arbejdet med AIDS-patienter, og hendes liv har været præget af hendes nærmestes bukken under for sygdommen, først hendes bror i 1986 (på dette tidspunkt havde hun allerede i to år beskæftiget sig med AIDS) og siden adskillige venner og bekendte, senest hendes nærmeste ven og bofælle, der døde for tre måneder siden.

“’Last Man Down’ er dedikeret til ham. Da jeg boede hos ham og han lige havde fået sin diagnose - han havde vidst længe, at han var HIV-positiv, men nu fik han diagnosen AIDS i udbrud - sagde han til mig “am I the last man down? am I the last man down? all my friends before, and now me!” for han havde taget sig af alle sine venner, da de døde af sygdommen og nu ramte den ham. Den mand gennemgik så meget frygt og angst, at det er umuligt at fatte, og efter han havde sagt de ord, satte jeg mig ned og skrev sangen, gik ind og fortalte det, og han spillede det, og det var bare så smukt...”

“Jeg afsøger, hvad det egentlig vil sige, det nogle vil kalde en depression, som er en ting, vi mennesker har utroligt svært ved at forholde os til. Satan er en gud opfundet i fortvivlelse. En person afsondret fra verden trænger til venskab for at kunne holde sig i live og opfinder denne ‘ven’, Satan. For at beholde kraften er man nødt til at holde fast i en dialog, om det så er en fange der skriver på væggen i årevis, folk dør uden dialog, om den så er selvopfunden, så er den nødt til at være der. Det er det min musik handler om.”

Diamanda Galás har svoret at fortsætte med at lave musik, der skildrer dødskampen, isolationen og rædslen, så længe AIDS-epidemien er i udbrud, hvilket måske vil sige resten af hendes liv. Hvor andre af 80’ernes dystopikere er blevet blødsødne og popsmarte på deres ældre dage, vil Galás forblive formørket af den skæbnens ondskab, der er virkeligheden for en lang række af verdens glemte mennesker.

Torben Sangild

Se også

 * Supplerende uddrag fra interviewet, baggrund og diskussion
 * Anmeldelse af The Sporting Life

Til forsiden