Fluxus

''Denne faktaboks stod i Politiken 5/7-08 sammen med denne anmeldelse.

Fluxus var i første omgang et internationalt, løst netværk af kunstnere, som i begyndelsen af 1960’erne havde nogle fælles ideer til nye måder at lave kunst på. Centralt for deres praksis var det at optræde med simple, ofte absurde og ofte dagligdags handlinger. Til grund for deres happenings lå som regel et ”partitur” med en handlingsforskrift, der gav vide rammer for fortolkning. Fluxus benyttede sig af alle tænkelige medier og udtryksformer, og deres værker lå som regel et sted på tværs af de eksisterende kunstarter, samtidig med at den ind imellem spillede polemisk på de ritualer, der omgav musik, billedkunst, teater, film, dans og litteratur. Aktiviteterne var centreret omkring Fluxus-festivaler og Fluxus-events.

Fluxus fik sit navn af kunstneren George Maciunas i 1961, for at benævne allerede eksisterende aktiviteter hos bl.a. kunstnere som Dick Higgins, George Brecht, La Monte Young, Yoko Ono, Nam Jun Paik, Alison Knowles og Ben Vautier. Senere kom mange flere til, mere eller mindre løst tilknyttet. Den københavnske Fluxus-scene talte primært Eric Andersen og Arthur Köpcke, men også kunstnere som Henning Christiansen og Knud Pedersen havde slægtskaber og samarbejder med Fluxus.

Maciunas etablerede sig som en slags leder og arrrangør af Fluxus, men langfra alle anerkendte denne position. I det hele taget er der stor uenighed om, hvad Fluxus er, hvem der er/var med og om det stadig eksisterer. Dick Higgins er ikke i tvivl: ”Fluxus er ikke et kunsthistorisk moment eller en bevægelse. Fluxus er en måde at gøre tingene på.” I denne ånd er der stadig kunstnere der praktiserer Fluxus.

Torben Sangild


 * Anmeldelse af Fluxus-udstillinger, 2008